Еди Маринов
Пейзажи

chitanka.info

Сив пейзаж

Малката къща отсреща е сива

със сиви прозорци и сива стена,

сива антена с небето се слива,

сива тераса със сива врата.

Сив е тротоарът, сива ограда,

сива кола пред нея стои,

сиви листа са покрили паважа,

от своите сиви дървета дошли.

Небето е сиво, а облакът-кораб

сив плава във своето сиво море,

сив хоризонт, сив е простора,

сивият студ навън сиво боде.

Видях сива майка със сиво детенце

във сивата, пошла, безлика тълпа,

държеше детенцето сиво меченце

и джапаше в локви със сива вода.

И ти си тъй сива, със сив поглед бледен,

чувстваш сиво, сиво говориш, сиво мълчиш.

А сив наблюдател отгоре ни гледа

и мисли ни нови, все сиви съдби…

Натюрморт

Розите във вазата зелена са клюмнали леко надясно,

сякаш кристалното им убежище за тях е тясно;

бутилката полупразна до тях стои

в мълчанието си казва: „Ах, защо не ме допи?“;

малката бяла дантелена покривчица от вятъра трепти,

оставила кутията цигари полетът и да озапти;

масивна сребърна запалка е някак удивена,

защо остава все недокосната и неупотребена;

стара свещ във формата на пирамида,

сенки хвърля, на всички предмети намига;

играе странна игра светлината в старата стъклена купа,

пълна с миди, рапани, камъчета — на миналото тайна хралупа;

дървото на масата на места от влагата е избеляло,

а тя стои там, защото няма друга работа, някак вяло;

ябълка червена, отдавна от червеи проядена

май въпреки лъскавината си никога няма да бъде изядена;

през опърпаното старо перде луната придава на всичко сюрреализъм,

това е картината в моята стая, който намирам когато там влизам

Залез

Умира заревото на стария ден,

мракът заченат е и скоро ще бъде роден,

луната отново любимия си гони,

но не го достига и той е отново прогонен…

Светът се променя с шеметна скорост,

потъва във сенки с някаква нежна ярост,

цветовете малко по малко умират,

светлини навсякъде светват, животът не спира…

Силуети в полумрака едва се открояват,

всички предмети сякаш по-малки стават,

светликът на слънцето вече съвсем е залязъл,

светът в тъмата на нощта пак е навлязъл…

Пейзаж

Гледам през балкона:

морето — спокойно, гладко като тепсия,

плажът — опразнен, самотен без хората,

повдигам чаша с мартини и пак поглеждам:

успокояващото дълбоко тъмносиньо на водата,

блестящото ведро светлосиньо на небето,

паля цигара и съзерцавам небето:

светликът на слънцето вече залязва, но още е видим,

луната вече грее — пълна, високо на изток, но все още бледа,

поглеждам скалите:

монолитни, стари, но някак познати,

с мидите, с водораслите, с аромата,

угасвам догарящия фас, но взорът ми все още се рее:

стари кестени, зелени, с натежали от годините клони,

едва-едва мърдащи с листа заради лекия бриз.

Допивайки последната глътка осъзнавам,

какво в този пейзаж толкова ме привлича:

в него няма човешка намеса,

той е такъв още отпреди да го има човека —

някак райски самотен и адски спокоен…

Буря

Тътен гръмовен в главата ми бучи,

вятърът досущ митичен змей фучи,

небето тъмно като в нощ е, а още е пладне,

сякаш целият свят ей сега ще се разпадне.

Светкавици стряскащи раздират небосвода,

все по-близо, сякаш ние сме им гръмоотвода,

звукът от тях после земята разклаща

и тя обхваната от страх да стене захваща.

Дъждът се сипе, все едно там горе

целият океан земен е от векове затворен,

всичко живо някъде се изпокрива

буря щом такава черна земята обвива…

Астрономия

Луната гони своя любим по небосклона,

той — слънцето, все бяга, но тя все го гони,

с нея се движат на мъртвите душите,

отгоре гледат, светят, смеят се — звездите.

А той дали от нея бяга, или пък от тях,

че да говориш с мъртвите е грях,

но все пак и тоя като тях е —

мъртвородено красиво дете.

Или пък може би просто той я обича

и гонейки я всяка сутрин се врича,

че не тя него, а той нея ще хване.

Кой ли от двамата някой ден с ината си ще престане…

Морето

Седя и гледам морето пред мен —

кристално чисто, прозрачно и тъжно,

така е за пореден ден —

синевина в мъглата, точка в окръжност.

Не искам да плача, но ето че сълзи

от истеричен смях в очите избиват,

отново съм сам, а влакът тръгва по старите релси,

отново мислите летят, а тялото изгнива.

Морето е моят спасител, удавник

се чувствам, а то е моята сламка,

но вече ще тръгвам — към своя оглавник —

просто още няколко органа в световната банка.

И ето че там съм, и ето отново

върти ме светът, без да го зная,

в лъжи, коварство, пошлост и злоба,

но то остава с мен — парченце от Рая…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.